Äärettömiltä tuntuvat meret
herättävät kunnioitusta ja ihmetystä
ja joskus pelkoakin.
Ne peittävät 70 % planeettamme pinnasta,
mutta ne ovat vieläkin vähiten tutkitut.
Piilossa aaltojen alla aivan jalkojeni alla
on olentoja mielikuvituksen tuolla puolen.
Mullistavalla tekniikalla pääsemme maailmoihin
tutkimaan tapoja tavoin, miten emme voineet sukupolvi sitten.
Olemme myös tajunneet karun tosiasian.
Meriemme terveys on uhattuna.
Ne muuttuvat nopeammin kuin koskaan aikanamme.
On ratkaiseva hetki näyttää, mitä pinnan alla tapahtuu.
Ensimmäisessä jaksossa
menemme maapallon poikki tropiikin lämpimistä vesistä
kylmimpiin napojen ympärillä
ymmärtääksemme lisää elämästä aaltojen alla.
Tämä on Sininen planeetta II.
YKSI MERI
Merenpinta peittää monet asukit alleen.
Mutta ei kaikkia.
Pullokuonodelfiinejä.
Ne ovat erittäin älykkäitä.
Ja älykkyydessään leikkisiä.
Ne surfaavat.
Ja nähtävästi täysin huvin vuoksi.
Mutta ymmärtääkseen niitä todella
on seurattava niiden maailmaan.
Parvi pullokuonodelfiinejä vierailee koralliriutalla Punaisessameressä.
Poikasille on opittavaa täällä.
Aikuiset ohjaavat poikasen pensasmaisen korallin luo.
Pehmytkorallin.
Täällä aikuiset käyttäytyvät aika oudosti.
Ne hankaavat itseään sitä vasten.
Poikanen ei näytä haluavan tehdä niin.
Vanhempiensa esimerkkiä seuraten se ajatellee, että sillä on tarkoitus.
Pehmytkoralleilla on limakalvo,
joka voi olla antibakteerinen.
Ehkä hankaaminen suojaa tulehduksilta.
Delfiinien perusteellinen koralliriutan tuntemus
ajaa meitäkin etsimään täältä uusia lääkkeitä.
Trooppisia koralliriuttoja on vain 0,1 % merenpohjasta.
Mutta lämpimien matalikkojen suotuisat ympärivuotiset olot
ylläpitävät merien vilkkaimpia ja monimuotoisimpia eliöyhteisöjä.
Ja jokaisesta opitaan jotain uutta.
Yksi eläjä Australian Isolla valliriutalla
haastaa käsityksemme kalan älystä.
Huulikala.
Osuvasti nimetty.
Se tekee jotain, mitä harva meistä olisi kalalta uskonut.
Joka aamu se ui riutan reunalle.
Se etsii jotain tiettyä syötävää kuolleen korallin ja hiekan seasta.
Nyt löytyi.
Pieni simpukka.
Mutta miten päästä lihaan kuoren sisällä?
Se vie sen koko matkan takaisin
erikoiskeittiöönsä.
Kulhomainen koralli,
jonka sisällä on sopiva nystyrä,
jota se aina käyttää.
Ei helppoa
ilman käsiä.
Hupsis.
Sinne meni taas.
Mutta se ei anna periksi.
Ja yllättävän tarkasti.
Vihdoinkin.
Työkaluja käyttävä kala siis.
Nokkelampi kuin uskoisikaan.
Trooppisten koralliriuttojen eläintiheys tekee kilpailusta
vääjäämätöntä ja äärimmäistä.
Ei vain riuttojen asukeille
vaan myös linnuille.
Kuivakaudella yli puoli miljoonaa tiiraa
ahtautuu tälle syrjäiselle atollille Intian valtamerellä.
Poikasilla on vielä tumma höyhenpeite.
Ne ovat eri-ikäisiä.
Vanhemmat poikaset lähtevät lentoon.
Toiset eivät ole vielä aivan valmiita.
Lentämään opettelevat
käyttävät matalaa laguunia keskellä harjoitusalueenaan.
Joidenkin on vaikea pysyä ilmassa kauan.
Jättipiikkimakrillit.
Yleensä ne saalistavat yksin,
mutta viitisenkymmentä on tullut naapuririutoilta
runsaan saaliin toivossa.
Untuvikot pysyvät poissa vedestä, jos vain voivat.
Ne juovatkin lennossa.
Jos saalista haluaa nyt,
on tähdättävä korkeammalle.
Tässä on kala, jolla ällistyttävästi
on aivot arvioimaan linnun nopeus, korkeus ja suunta.
Joka poikasen pitää lähteä lentoon keräämään ruokansa.
Ne seuraavat vanhempiaan harjoittelemaan.
Jos haluaa selviytyä,
on opittava nopeasti.
Kuukauden harjoittelun jälkeen
poikaset alkavat lähteä
koettamaan onneaan merelle.
Merissä on 97 % vedestämme.
Aurinko haihduttaa vettä niiden pinnalta.
Höyry nousee taivaalle,
kunnes se jäähtyessään tiivistyy suuriksi pilviksi.
Ja ne synnyttävät rajuja myrskyjä.
Maan pyörimisliike ohjaa myrskyt
kohti napoja viileämmille leveyspiireille.
Puhaltaessaan merellä
myrskytuulet nostattavat kovan aallokon.
Matalammassa vedessä
aallokko nousee hyökyaalloiksi.
Voimakas myrsky voi vapauttaa energiaa
10 000 ydinpommia vastaavan määrän.
Nämä ovat lauhkeita meriä.
Lämmetessään keväisin
ne voivat räjähtää elämään.
Suuri määrä mobularauskuja Meksikon Kalifornianlahdella.
Miksi ne hyppivät?
Kertoakseen saapumisestaan?
Sitä ei tiedetä.
Ne syövät yleensä öisin,
koska silloin suuret määrät planktonia nousee syvyyksistä.
Liike vedessä saa monet planktoneliöt hohtamaan.
Vasta nyt saamme niiden hienoisen hohdon kuviin.
Herkuttelevat rauskut uivat läpi
esittäen ennennäkemättömän elämän ja kuoleman baletin.
Veden yltäkylläisyys tulee mikroskooppisista kasveista,
kasviplanktonista,
joka kukkii niin valtavin määrin, että se hyödyttää meitä kaikkia.
Merilevän ja meriruohon kanssa
plankton tuottaa yhtä paljon happea kuin metsät ja arot.
Kevät tuo Uuden-Seelannin edustalle harvinaisia vieraita.
Pikkumiekkavalaita.
Ne ovat sukua miekkavalaalle,
kuusi metriä pitkiä ja yli tonnin painoisia.
Ne näyttävät etsivän delfiinejä.
Niitä onkin paljon näissä rannikkovesissä.
Parvessa pullokuonodelfiinit juttelevat taukoamatta vihellyksin ja naksauksin.
Moinen meteli kantaa kilometrejä vedessä.
Pikkumiekkavalaat ovat havainneet ne.
20 km/h takaa-ajajat saavat ne pian kiinni.
Mutta sitten tapahtuukin jotain aivan tavatonta.
Delfiinit kääntyvät
kuin tervehtimään takaa-ajajiaan.
Ne näyttävät muuttavan kurssiaan.
Voisivatko ne yrittää kommunikoida?
Tämän vuosittaisen kohtaamisen tutkijat
epäilevät niiden tunnistavan toisensa.
Uskomatonta että eri lajit ovat kuin vanhoja tuttuja.
Yhdessä ne muodostavat jopa tuhatpäisen armeijan.
Tämä mahtava joukko saalistaa Uuden-Seelannin kesän antimet.
Kaikkialla pohjoisilla leveyksillä
lauhkeat meret kukoistavat kesäauringossa.
Alaskassa merisaukot loikoilevat merenalaisen metsän latvustossa.
Päärynälevä, merilevistä suurin, on koti monenlaiselle elämälle.
Piikkinen merisiilimatto rouskuttaa levää.
Toisaalla aina nälkäisiä merimakkaroita.
Ja takkuisessa aluskasvillisuudessa
upeasti naamioituneita korulehvähevosia.
Pohjois-Japanin merenalaisessa metsässä
tämän hylyn asukit odottavat lämpötilan nousua 16 °C:seen.
Joillekin se tarkoittaa parittelua.
Huulikaloihin kuuluva kobudai.
Tämä on uros.
Ja naaraat pitävät sitä komeana.
Se on metrin pituinen ja painaa 15 kiloa.
Paljon suurempi kuin pieni naaras.
Ja se on valmis parittelemaan.
Se yrittää naarasta.
Ja tusinaa muuta naarasta reviirillään.
Aina tilaisuuden tullen.
Mutta kymmenen vuotta täyttäneet naaraat eivät juurikaan välitä siitä.
Kun naaras saavuttaa riittävän koon,
se aloittaa dramaattisen muodonmuutoksen.
Muutamassa kuukaudessa tietyt entsyymit lakkaavat toimimasta
ja uroshormonit alkavat kiertää.
Ajan kuluessa
sen pää pullistuu
ja leuka pitenee.
Naaraasta on tullut uros.
Ja samalla luonne on muuttunut.
Naaraita nyt johtava uros
haastetaan kaksintaisteluun.
Mitä pulleampi pää,
sitä pelottavampi vaikutus.
Reviirillä on uusi johtaja.
Vain suurimmat naaraat muuttuvat.
Ne pääsevät parittelemaan enemmän
ja saavat paljon enemmän omia jälkeläisiä.
Mutta uudella uroolla ei ole varaa ylpeilyyn.
Joka kobudainaaraan sisällä
on uusi uros odottamassa.
Lähempänä napoja meret kylmenevät.
Jäävuoria.
Mereen liukuvista jäätiköistä irronneita valtavia lohkareita.
Ja sitten merenpinta alkaa jäätyä.
Revontulten leikkiessä taivaalla,
sydäntalvellakin,
pohjoisella napapiirillä on paikkoja yhä sulana.
Pohjois-Norjan vuonot pysyvät jäättöminä,
koska suuri merivirta, Golfvirta,
tuo lämpöä etelästä Karibialta asti.
Talvisin tuhannet miljoonat sillit hakevat täältä suojaa.
Ja perässä tulee...
miekkavalaat.
Niitä on jopa tuhat.
Se voi olla suurin kokoontuminen missään.
Sillejä voi olla paljon,
mutta mutkittelevissa vuonoissa niitä ei ole aina helppo löytää.
Mutta nämä miekkavalaat ovat ammattikalastajia.
Ne toimivat yhdessä äänekkäillä kutsuilla.
Sillit ajetaan tiheämpiin parviin.
Ne uivat niiden alle ja ajavat ne ansaan merenpintaa vasten.
Nyt miekkavalaat ottavat käyttöön salaisen aseensa.
Ne lyövät pyrstöllään niin kovaa, että paineaalto tainnuttaa sillit.
Sitten tajuttomat uhrit on helppo kerätä.
Mutta meteli vedessä houkuttelee muita.
Ryhävalaita.
Ne liittyvät pyyntiin.
Lähestyen parvea alta ja syöksyen ylös
ne keräävät jopa sata kiloa silliä kerrallaan.
Ryhävalaat ovat uusia tulokkaita.
Ne ovat tulleet tänne vasta vuosikymmenen.
Rikkaista napameristä näyttää riittävän.
Mutta pitoja ei olisi ilman Golfvirtaa.
Merivirrat ovat elintärkeitä planeettamme hyvinvoinnille.
Jakaen auringon lämmön päiväntasaajalta navoille
ne ylläpitävät elämää melkein kaikkialla.
Säästä hapen tuotantoon meret pitävät maailmamme terveenä.
Mutta ilmassa on nyt merkkejä merten tilan,
joka on pysynyt verrattain vakaana vuosituhansia,
jyrkästä muutoksesta.
Selvin muutos on arktisella alueella.
30 vuodessa kesäjää on vähentynyt täällä 40 %.
Äkillinen lämpeneminen,
todennäköisimmin seuraus ihmisen toimista,
vaikuttaa syvästi luontoon.
Mursut ovat joukossa, joka on vakavasti vaikutuksen alainen.
Joka aikuisen naaraan pitää löytää suojapaikka
missä sen 80-kiloinen poikanen voi levätä.
Merijään sulaessa mursujen elinalueilta
niiden on tultava maihin.
Mutta lauma satoja toraisia emoja,
jotkut melkein tonnin painoisia,
ei ole paras poikasille.
Maalla mursut pysyvät yhdessä hyvästä syystä.
Jääkarhu.
Täysikasvuinen urosmursu on valtava,
liian iso jääkarhullekin.
Niinpä karhu etsii poikasta.
Karhun haju hälyttää yhdyskunnan.
Mursut pakenevat mereen.
Karhu tietää jäävänsä ilman siellä.
Mutta myös sillä on suita ruokittavanaan.
Mitä emo voi tehdä?
Mursuemo etsii edelleen lepopaikkaa poikaselleen.
Sulava jäävuori voisi kelvata,
mutta muutkin ovat löytäneet sen.
Sopivat paikat ovat jo varattuja.
Toiset emot eivät halua jakaa.
Nekin tarvitsevat paikan, missä suojella poikastaan.
Epätoivoisen emon on pakko työntyä sekaan.
Tällä kertaa kaikki häviävät.
Sopivan paikan löytäminen sulavilta rannoilta käy aina vain vaikeammaksi.
Vaikeuksista yhdessä selviäminen auttaa luomaan niin vahvan siteen,
että emo pysyy yhteydessä poikaseensa koko elämänsä.
Mutta kuka tietää, mitä tulevaisuus tuo.
Ymmärtämällä enemmän vesieläinten haasteista
ymmärrämme myös niiden kodin haavoittuvuuden.
Sinisen planeettamme.
SINISEEN
Sininen planeetta II:ta on tehty neljä vuotta.
Kuvausryhmät ovat tutkineet joka meren
etsien kertomattomia tarinoita,
monia uusia tieteellekin.
Tuoden uutta tietoa elämästä aaltojen alla.
Uusin tekniikka kuplattomaan ja äänettömään sukellukseen
on mahdollistanut pidemmät ja läheisemmät kohtaamiset.
Muuten ei pääsisi niin lähelle.
Olemme tutkineet viimeistä tuntematonta
tuhat tuntia sukellusaluksissa
kilometrin syvyydessä.
Uudenaikainen tekniikka mahdollistaa ennennäkemättömien hetkien kuvauksen.
Hämäräkamerat tallentavat taianomaisia tapahtumia ihmissilmän näkymättömissä.
Kuvaamme täydellisessä pimeydessä.
Täysin sokkona.
Tähystyskamerat antavat uuden näkymän pienten eliöiden elämään.
Nyt se tulee, nyt se tulee.
Ja imukuppikamerat vievät jättiläisen selässä mereen.
Mutta meri on arvaamaton ja vaarallinen työpaikka.
Pahin Etelä-Afrikan "villillä rannikolla".
Surfaavien delfiinien seudulla.
Nyt kuvausryhmän tehtävä on ajaa delfiinien vieressä
ja tallentaa niiden käyttäytyminen yksityiskohtaisemmin kuin koskaan.
Olemme vaarallisilla vesillä,
joten ryhmä värvää paikallisia ammattisurfaajia oppaikseen.
Tänä vuonna aallot ovat ennakoituja suurempia.
Vaaranpaikka kameramies Chris Bryanille.
Olen aika hermona...
Iso aallokko.
Tosi iso.
Kuusimetrisiä aaltoja.
Varmaan isoin ryöppy, joka on tullut koettua.
Rohkea rokan syö, kai.
Chrisillä on nopea kamera hidastettuun kuvaukseen.
Haaste on päästä mahdollisimman lähelle.
Hyvä uutinen on, että delfiinit on havaittu.
Sanoivat että tämä olisi vuoden isoin aallokko.
En ole nähnyt mitään tällaista.
Paljon isompi kuin olin kuvitellutkaan.
Tässä aallokossa delfiinien luo pääsee vain vesijetillä.
Haaste on jo puikkelehtia ulos.
Lopulta kuljettaja vie heidät turvallisesti tyrskyjen läpi.
Mutta delfiinejä ei näy missään.
Jättäen karmivan tehtävän päästä takaisin rantaan.
Vauhtia, vauhtia!
Huh!
- Miltä tuntui? - Aika villiä oli.
Aalto löi kelkan perään.
Huusin vain vauhtia.
Kuulin osuman ja melkein putosin kyydistä.
Juuri ja juuri alta pois.
Kuumottavaa oli.
Normipäivä.
Seuraava päivä vesillä tuo äkkikäänteen olosuhteisiin.
Paljon delfiinejä...
mutta rauhallinen meri.
Ei aallon aaltoa.
Varokaa, varokaa.
Niin kuin usein merellä,
jos on oikeassa paikassa,
pitää vain odottaa oikeaa aikaa.
Viikkoa myöhemmin myrsky nousee taas villillä rannikolla
ja aallokko sen mukana.
Jännää odottaa.
Olosuhteet ovat täydelliset. Tämä voi olla oikea aika.
Delfiinit näyttävät tietävän sen.
Mutta Chris ei saa vakaata kuvaa.
Katso tuota.
- Onnistuuko? - Vaikeaa.
Kuvakulma on vaikea vesijetin päältä.
Kokeilen kumiveneeltä ja toivon parasta.
Kumivene antaa Chrisille vakaamman alustan.
Vihdoin hän on oikeassa paikassa oikeaan aikaan.
Ja tulokset ovat mahtavia.
Upeaa!
Tehtävä suoritettu.
Tämä tarkka aineisto on nyt osa suurempaa tutkimusta.
Puoltaen sitä, että delfiinit surfaavat
vahvistaakseen ystävyyssuhteita, kehittääkseen sosiaalisia taitoja
ja silkasta riemusta.
Seuraavassa jaksossa:
Syvyys.
Rikkaampi maailma kuin osasimme kuvitellakaan,
missä olennot menestyvät
äärimmäisimmissä olosuhteissamme.
suom/synk: subisebbo